2020-06-02 12:53:24 +00:00
// This text is an extract from the Slovak Wikipedia article about Esperanto:
// https://sk.wikipedia.org/wiki/Esperanto
//
// The extract is based on the Wikipedia database dump. All markup has been
// removed using WikiExtractor: https://github.com/attardi/wikiextractor
//
// The material is licensed under the Creative Commons Attribution-Share-Alike
// License 3.0: https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/
2020-07-01 16:53:11 +00:00
const String sk = '''
2020-06-02 12:53:24 +00:00
Esperanto ( pôvodne Lingvo Internacia – „ medzinárodný jazyk “ ) je najrozšírenejší medzinárodný plánový jazyk . Názov je odvodený od pseudonymu , pod ktorým v roku 1887 zverejnil lekár L . L . Zamenhof základy tohto jazyka . Zámerom tvorcu bolo vytvoriť ľ ahko naučiteľný a použiteľný neutrálny jazyk , vhodný na použitie v medzinárodnej komunikácii . Cieľom nebolo nahradiť národné jazyky , č o bolo neskôr aj deklarované v Boulonskej deklarácii .
Hoci ž iaden š tát neprijal esperanto ako ú radný jazyk , používa ho komunita s odhadovaným počtom hovoriacich 100 000 až 2 000 000 , z č oho približne 2 000 tvoria rodení hovoriaci . V Poľsku je na zozname nemateriálneho kultúrneho dedičstva . Získalo aj isté medzinárodné uznania , napríklad dve rezolúcie UNESCO č i podporu známych osobností verejného ž ivota . V súčasnosti sa esperanto využíva pri cestovaní , korešpondencii , medzinárodných stretnutiach a kultúrnych výmenách , kongresoch , vedeckých diskusiách , v pôvodnej aj prekladovej literatúre , divadle a kine , hudbe , tlačenom aj internetovom spravodajstve , rozhlasovom a televíznom vysielaní .
Slovná zásoba esperanta pochádza predovšetkým zo západoeurópskych jazykov , zatiaľ č o jeho skladba a tvaroslovie ukazujú na silný slovanský vplyv . Morfémy sú nemenné a je možné ich kombinovať takmer bez obmedzení do rozmanitých slov ; esperanto má teda mnoho spoločného s analytickými jazykmi , ako je č í nština , zatiaľ č o vnútorná stavba jeho slov pripomína jazyky aglutinačné , ako je japončina , swahilčina alebo turečtina .
Pri zrode esperanta stál Ludwik Lejzer Zamenhof . Vyrastal v mnohojazyčnom , vtedy ruskom , teraz poľskom meste Białystok , kde bol svedkom č astých sporov medzi jednotlivými národnosťami ( Rusi , Poliaci , Nemci , Ž idia ) . Pretože za jednu z hlavných príčin týchto sporov považoval neexistenciu spoločného jazyka , začal už ako š kolák pracovať na projekte reči , ktorá by túto funkciu mohla plniť . Mala byť , na rozdiel od národných jazykov , neutrálna a ľ ahko naučiteľná , teda prijateľná ako druhý jazyk pre všetkých , jazyk vyučovaný spoločne s národnými jazykmi a používaný v situáciách vyžadujúcich dorozumenie medzi národmi .
Zamenhof najskôr uvažoval o oživení latinčiny , ktorú sa učil v š kole , ale usúdil , ž e je pre bežné dorozumievanie zbytočne zložitá . Keď š tudoval angličtinu , všimol si , ž e č asovanie slovies podľa osoby a č í sla nie je nutné ; ž e gramatický systém jazyka môže byť oveľa jednoduchší , než sa dovtedy nazdával . Stále však zostávala prekážka v memorovaní sa veľkého množstva slov . Raz Zamenhofa zaujali dva ruské nápisy: " швейцарская " [ š vejcarskaja ] ( vrátnica , odvodené od " швейцар " [ š vejcar ] – vrátnik ) a " кондитерская " [ konditerskaja ] ( cukráreň , odvodené od " кондитер " [ konditér ] – cukrár ) . Tieto slová rovnakého zakončenia mu vnukli myšlienku , ž e používanie pravidelných predpôn a prípon by mohlo významne znížiť množstvo slovných koreňov nutných na dorozumenie sa . Aby boli korene č o najmedzinárodnejšie , rozhodol sa prevziať slovnú zásobu predovšetkým z románskych a germánskych jazykov , teda tých , ktoré boli vtedy v š kolách po celom svete vyučované najčastejšie .
Prvý Zamenhofov projekt , nazvaný " Lingwe uniwersala, " bol viac - menej hotový už v roku 1878 , ale autorov otec , učiteľ jazykov , považoval túto prácu za márnu a utopistickú , a zrejme preto rukopis , ktorý mu bol zverený , zničil . V rokoch 1879 – 1885 Zamenhof š tudoval medicínu v Moskve a vo Varšave . V tej dobe začal znova pracovať na medzinárodnom jazyku . Prvú obnovenú verziu vyučoval v roku 1879 pre svojich priateľov . Po niekoľkých rokoch už prekladal poéziu , aby jazyk č o najviac zdokonalil . V roku 1885 autor napísal:
Zamenhofovi prichádzalo veľa nadšených listov , ktoré č asto prinášali najrôznejšie návrhy ú prav jazyka . Všetky podnety zaznamenával a neskoršie ich začal uverejňovať v č asopise " Esperantisto " , vychádzajúcom v Norimbergu . V tom istom č asopise aj dal o ú pravách dvakrát hlasovať , väčšina č itateľov však so zmenami nesúhlasila . Po týchto hlasovaniach na určitý č as utíchli hlasy volajúce po reforme a jazyk sa začal rozširovať . Najviac odberateľov mal č asopis vo vtedajšom Rusku . Veľkou ranou preň bolo , keď ruská cenzúra jeho š í renie zakázala kvôli č lánku Leva Nikolajeviča Tolstého . Č asopis kvôli tomu musel byť zrušený , krátko na to bol však vystriedaný novým , nazvaným " Lingvo Internacia. " Najskôr ho redigovali vo š védskej Uppsale , neskôr v Maďarsku a nakoniec v Paríži , kde jeho vydávanie zastavila až prvá svetová vojna .
Nový medzinárodný jazyk začali jeho používatelia skoro používať aj na organizáciu odbornej a záujmovej č innosti na medzinárodnej ú rovni . V prvých desaťročiach prebiehala komunikácia v esperante takmer výhradne písomnou formou . Ale po nečakane ú spešnom prvom Svetovom kongrese esperanta , usporiadanom v roku 1905 vo francúzskom meste Boulogne - sur - Mer , na ktorom sa overili možnosti používania tejto reči v hovorenej forme , začali naberať na intenzite aj osobné kontakty .
Esperanto začali pre svoju č innosť používať aj rôzne organizácie a hnutia . Už na svetovom kongrese v Barcelone roku 1909 sa uskutočnilo niekoľko stretnutí prítomných katolíkov , ktorí sa nakoniec rozhodli usporiadať v nadchádzajúcom roku , 1910 , samostatný kongres katolíckych esperantistov . Počas neho bolo založené Medzinárodné združenie katolíckych esperantistov ( IKUE – Internacia Katolika Unuiĝo Esperantista ) . Č asopis " Espero Katolika " ( " Katolícka nádej " ) vychádzal už od roku 1903 a s viac ako 100 rokmi svojej existencie je dnes najdlhšie vychádzajúcim esperantským periodikom .
V roku 1912 sa Zamenhof pri slávnostnom prejave ô smeho Svetového kongresu esperanta v Krakove vzdal svojej oficiálnej ú lohy v hnutí . Desiaty kongres sa mal konať v roku 1914 v Paríži , prihlásilo sa naň takmer 4 000 ľ udí , ale nakoniec ho zrušili pre začínajúcu vojnu , Zamenhof sa vtedy musel vrátiť domov cez š kandinávske š táty .
Po vojne túžba po harmónii a mieri vzbudila nové nádeje , vďaka č omu sa esperanto veľmi rýchlo š í rilo . Prvý povojnový kongres sa konal v roku 1920 v Haagu , 13. svetový kongres v 1921 v Prahe . V roku 1927 bolo vo viedenskom Hofburgu otvorené Medzinárodné esperantské múzeum , v roku 1929 bolo pripojené k Rakúskej národnej knižnici a dnes sídli v samostatnej budove .
Snahy o presadenie esperanta ako univerzálneho jazyka sa stretávali s pozitívnou odozvou: Petíciu v jeho prospech adresovanú Organizácii Spojených národov podpísalo vyše 80 miliónov ľ udí , v Č esko - Slovensku napríklad prof . Jaroslav Heyrovský , nositeľ Nobelovej ceny .
Valné zhromaždenie UNESCO prijalo podobné rezolúcie v Montevideu 10. decembra 1954 a v Sofii 8. novembra 1985. Vzalo v nich na vedomie " výsledky dosiahnuté esperantom na poli medzinárodnej duchovnej výmeny aj zblíženia národov sveta " a vyzvalo č lenské š táty , " aby sa chopili iniciatívy pri zavádzaní študijných programov o jazykovom probléme a esperante na svojich školách a inštitúciách vyššieho vzdelávania " .
K esperantu sa hlásila aj rada predsedov Poľskej akadémie vied . Jubilejného 72. Svetového kongresu esperanta roku 1987 ( 100. výročie uverejnenia prvej učebnice jazyka ) sa vo Varšave zúčastnilo takmer 6 000 ľ udí zo 60 národov .
Pokroky dosiahli aj katolícki esperantisti – roku 1990 bol vydaný dokument " Norme per la celebrazione della Messa in esperanto " , ktorým Svätá stolica povoľuje vysluhovať sväté omše v tomto jazyku bez zvláštneho povolenia . Esperanto sa tak stalo jediným schváleným umelým liturgickým jazykom katolíckej cirkvi .
Skutočnosť , ž e mnohé z cieľov esperantského hnutia sa doteraz nepodarilo naplniť , je č asto prisudzovaná okrem iného technologickej a kultúrnej dominancii Spojeného kráľovstva a Spojených š tátov amerických , predovšetkým v období po druhej svetovej vojne , vďaka č omu je v súčasnosti dorozumievacím jazykom väčšiny medzinárodných č inností angličtina .
Už na začiatku 20. storočia bolo na ú zemí dnešného Slovenska ( vtedy severná č asť Uhorska ) č inné esperantské hnutie . Esperantistov a kluby zastrešovala „ Uhorská esperantská spoločnosť ” a „ Verda Standardo ” . V Prahe boli č inné spolky " Bohema Unio Esperantista " , ktorý prijímal len organizácie a kluby , a " Bohema Asocio Esperantista " , ktorý prijímal jednotlivcov . Oba spolky vydávali svoje č asopisy . V roku 1907 , 20 rokov po zverejnení jazyka Zamenhofom , vydal tolstojovec Albert Š karvan spolu s Rusom N . P . Evstifejevom prvú učebnicu esperanta v slovenčine , „ Základy medzinárodnej reči ESPERANTO “ .
Po prvej svetovej vojne sa oba pražské spolky zlúčili do " Československej Esperantskej Asociácie " . Tá bola v roku 1936 premenovaná na " Esperantskú Asociáciu v Československej republike " . V tomto období bolo hnutie veľmi aktívne , fungovalo mnoho klubov , konalo sa veľa prednášok a kurzov . Esperanto bolo vyučované na š kolách rôznych stupňov , rádio Bratislava od 1930 vysielalo kurzy a od 1932 aj kultúrny program v esperante . Bola vydaná " Československá antológia " predstavujúca diela 20 slovenských autorov . V rámci protifašistickej aktivity vychádzali aj preklady protifašistických č lánkov z esperantských č asopisov z obdobia Š panielskej občianskej vojny .
2020-07-01 16:53:11 +00:00
Druhá svetová vojna utlmila esperantské hnutie . Bratislavský esperantský klub požiadal o zmenu š tatútu a rozšírenie poľa pôsobnosti na celú vtedajšiu Slovenskú republiku a následne sa stal strediskom esperantského hnutia na Slovensku . ''' ;